‘Valencians a Barcelona l’11 de Setembre’ per Sal·lus Herrero Valencians a Barcelona l’11 de Setembre_SAL·LUS HERRERO I GOMAR_Agraisc a Victor Baeta l’esment que fa a l’article “Una diada catalana amb aires valencians”, al Levante-EMV, el 21 de setembre, perquè em va plaure molt assistir l’11 de setembre d’enguany, per primera vegada, a la diada nacional de Catalunya i que em semblara com si estigués a València, de tants valencians com hi havia; la nit abans Eliseu Climent, Enric Morera, Josep Guia, Toni Infante feren parlaments al Fossar de les Moreres… Massa tribus disperses per a un poble xicotet com el nostre i amb un moviment nacionalista exclòs a causa de l’indecent barrera del 5% que arreplega la reforma de l’Estatut i ens divideix, fracciona i atomitza. I, en efecte, jo em vaig posar en companyia del clan o lobby valencià, de la gent de la terra. Pel matí, encara no havia arribat al Fossar de les Moreres, vaig veure i saludar a Baeta, a Enric Tàrrega, a Bargues, a gent del Micalet. Al Fossar hi eren Infante, afònic de tants mitings, també hi eren Ernest, Alfons, Teresa, Màrius i altra gent dels autònoms i de l’MDT, de l’esquerra valenciana, etc. A la vesprada, a la mani contra l’Estatut i pel dret a l’autodeterminació hi era la gent del PSAN, Núria Cadenas, Marc Candela, Maria Conca, els dimonis de Benimaclet amb dolçaina i tabalet. Quan arrencà la nombrosa mani plena de valencians, vaig anar per recórrer-la de dalt a baix i en arribar al final, a l’Arc del Triomf, Guia féu un parlament envoltat de valencians, on defensà la tesi que tots els Estatuts són opcions en contra de la independència; jo no hi estava del tot d’acord, clar, perquè pot haver-hi estatuts –no és el cas del recentment aprovat a les Corts de Madrid- que siguen passes endavant i vagen en la línia de més autogovern i que no barren el pas al respecte a la nostra identitat i unitat lingüística, cultural i nacional, i fins i tot que reconeguen el dret a l’autodeterminació i asseguren un futur amb menys incerteses i amenaces per a la gent, els ecosistemes i per als nostres pobles. Però tot el món té el dret a tenir les idees que vulga i a defensar-les democràticament en tots els fòrums: al cap i a la fi la manera de pensar els interessos valencians des de l’arc mediterrani forma part del nostre paisatge i paisanatge amb més legitimitat que les opcions centralistes i jacobines dels partits espanyolistes que ens imposen un Estatut de segona divisió per molts ornaments que duga a sobre. En realitat, vaig assistir a l’11 de setembre perquè aní a Barcelona a cercar escola i matricular la meua filla Aitana; de pas, vaig assistir a la mani i a una conferència sobre la reforma dels Estatuts, moderada per Arcadi Oliveres de Justícia i Pau, on vaig dir que des del País Valencià molta gent volem que Catalunya aconseguisca tots els drets que vol i desitja, però voldríem que foren per a tot l’àmbit lingüístic i nacional perquè un Príncipat independent s’allunyaria més del País Valencià i de les Illes i això tindria conseqüències negatives per a la supervivència del nostre poble en conjunt. Durant la xerrada, no paraven de llençar pels voltants traques, petards, cremaren una espècie de falla i feien tant de soroll que realment era com si estiguérem en falles… Barcelona semblava més coetera que València i jo desitjava una mica menys de soroll per escoltar les reflexions polítiques i jurídiques d’una professora de dret polític i un altre professor basc, de l’esquerra independentista, de noms inaudibles a causa dels coets. Que els sorolls, els estatuts i les tribus no ens priven de la necessària anàlisi tant a Barcelona, com a València i a qualsevol lloc del món sobre les rivalitats regionals obsoletes, sobre trifulques tribals inútils i sobre els nostres problemes actuals més greus, i els que tindran les futures generacions per garantir la seua supervivència ambiental, cultural, les desigualtats nord-sud, sobre les llibertats i els drets humans i ecològics, la necessitat de lluitar contra la pobresa per erradicar-ne les causes sense la retòrica d’unes jerarquies mundials que en són còmplices, i les conseqüències greus d’unes crisis ecològiques, climàtiques, alimentàries i socials que amenacen la supervivència humana i la resta d’animals i ecosistemes vitals. Acaben d’arribar del Senagal, a casa, Fatu, Mussa i Aisha. Han vingut per a estar entre nosaltres quatre o cinc mesos. Hui hem eixit de casa per anar al mercat a comprar. En baixar les escales Mussa arreplega els papers que trobe per terra, li dic que ho deixe estar que hi ha una persona que s’encarrega d’agranar els papers i la brutícia; després de comprar arribem a la caixa per pagar, Mussa observa una dona major que ha comprat molts productes i vol ajudar-la, li dic que ho deixe córrer perquè l’altra pensara que vol robar-li o demanar-li diners, li dic que als pobles es poden fer favors i ajudar la gent però a les grans ciutats hi ha molta desconfiança i pensen que vols aprofitar-te de l’altre. Ahir anàrem a passejar amb la bici. Mussa veia que els cotxes anaven molt ràpids, que les bicis anaven molt de pressa, que la gent sempre té presa i està estressada. I m’ho comentava, la gent sembla com si no tinguera temps i anara de cap. La nit anterior hem estat parlant de religió, són Sufis, una religió dins de l’islam. M’han dit que sense Déu seria impossible que la vida continuara a l’Àfrica en unes condicions increïbles. Recorde Albert Camus a “La pesta”, i els pregunte que si Déu dóna suport a la vida, per què no dóna una mica més de suport perquè no muira la gent de fam, de misèria, d’extrema pobresa, de guerres, etc. Em diuen que no ho saben, que Déu és un misteri; els reconec que les religions poden ser tant un instrument per a fer mal als altres com per a fer bé. A mi m’interessa i em sent molt pròxim de la teologia de l’alliberament, dels escrits de Leonardo Boff sobre ecologia i pobresa, de les dones de Tunísia, el Marroc i Argèlia que fan servir l’Alcorà des de la perspectiva dels drets humans i la defensa dels drets de els dones. També m’encanta l’hinduisme de Vandana Shiva en defensa dels boscos, els rius i els ecosistemes de l’Índia i en contra de les transnacionals; però comentava que totes les religions tenen una gran capacitat de manipulació i alienació que m’espanten, i em fan desconfiar profundament d’elements com Ratzinger, Bin Laden, Bush, etc. que es proclamen els grans defensors de les religions actuals i són capaços de castigar i humiliar persones com Boff fins a intentar exterminar la seua consciència individual amb perspectives dogmàtiques i inquisitorials. Jo reconec que en situacions extremes, drogoaddictes, marginalitat, extrema pobresa, etc. algun tipus de “pràctica religiosa” pot ser un instrument col·lectiu d’alliberament i personal per eixir de situacions greus, i que dóna una força molt gran per superar situacions aparentment insuperables i plenes de dificultats. Tanmateix, les religions solen ser instruments de dominació dels més poderosos per a sotmetre els més febles, una eina al servei dels més rics, forts, dels militars, dels que dominen el món amb contes i fantasies que utilitzen per adormir els seus súbdits… Jo els plantege l’interrogant per l’acceptació de la laïcitat per banda de l’islam i la resta de religions. Sembla com si a les religions majoritàries els costara assolir els respecte a l’ateisme, a l’agnosticisme o, senzillament, el respecte a les altres creences o increences. Després de més dues hores de parlar sobre la religió, després de sopar, ens n’anem a dormir fatigats i assedegats de tant de xerrar, i ens acomiadem deixant-ho per a dialogar un altra dia i subratllant la importància del respecte a les diverses idees._L’altre dia aní amb Vanessa i Cari, unes amigues, i Fatu per dur al metge a Aisha, que té tres mesos, perquè tenia tos i estava una mica malalta, afortunadament els mocs no li havien arribat als pulmons, han quedat en posar-li les vacunes, tot i que Fatu no té clar posar-li’n alguna.