27 de novembre de 2005 ‘Constantí Llombart entre dos focs’ per Víctor Baeta Publicat en Levante-EMV 30.11.2005 ‘Entre dos focs’_per Víctor Baeta i Subias_president de l’ACR Constantí Llombart La iniciativa de l’Acadèmia Valenciana de la Llengua de rehabilitar Constantí Llombart, reivindicant el seu activisme cultural —en defensa de la llengua que els valencians compartim amb catalans i mallorquins—, mitjançant una exposició al Museu de Belles Arts, l’edició d’un complet catàleg, la distribució de quaderns de treball per a l’alumnat d’ESO i batxillerat i la publicació d’alguna obra del republicà, mestre i amic de Vicent Blasco Ibáñez, ha suscitat reaccions. D’un costat de la persona que ostenta la tituralitat legal de Lo Rat Penat, el senyor Enric Esteve i de l’altre la d’un columnista —passat a la muñozmolinense prosa— de l’edició valenciana d’un prestigiós diari del regeneracionisme espanyol, el senyor Miquel Alberola. El senyor Enric Esteve, sense cap rigor ni vergonya, ataca la iniciativa de l’Acadèmia intentant fer seu el pensament del fundador de Lo Rat Penat amb l’ànim de confondre els valencians en la seua croada secessionista que és la seua condició d’existència. Sense aquesta i les subvencions que rep, el senyor Esteve i la resta de personatges que assaltaren la històrica institució en els anys setanta, no serien res. D’aquesta manera són i estan al servei d’un imperialisme espanyol acastellanat que no ha pogut evitar que valencians, catalans i mallorquins hagen arribat al segle XXI mantenint la llengua comuna que Constantí Llombart, molt abans de la seua codificació, agermanat amb la resta de territoris va promoure anomenant-la llemosí. La reacció del senyor Miquel Alberola, però, mereix més atenció. El columnista valencià del diari madrileny, simplement fa “conya” de la iniciativa. No sabem si aquesta ja ve en la línia de menyspreu que la cultura espanyola, inclosa la regeneracionista, ha fet d’antuvi dels nostres Sorolla, Blasco, etc. o bé respon, a més, a paràmetres locals. Definir Llombart com un gòtic reaccionari contra la racionalitat i acusar a la “literatura oficial” d’inflar amb clembuterol la seua obra, em sembla fora de lloc, perquè, a l’igual que el senyor Esteve, es diu sense cap rigor. No es pot titllar de reaccionari Carmel Navarro ni ningú l’ha sobrevalorat literàriament. Tal vegada la creació literària valenciana del segle XIX no passe a ser una pàgina de les més brillants de la Història de la Literatura Universal. No és per la seua obra literària perquè recordem Llombart. Però riure’s d’ell, com ho fa Alberola és estar rient-se de les limitacions històriques que hem tingut els valencians per a existir com a tals. O, malauradament, al senyor Alberola ja no li importa perquè ell, com tants altres, ja està definitivament i confortablement “diluït” en el regeneracionisme espanyol i ja ens veu, als valencians resistents, com a monstres gòtics sense altra eixida que la de desaparèixer, fugint entre la boira de la història, en les gelades terres del Pol Nord. Que el PP vullga aprofitar-se d’un Constantí Llombart republicà i valencià/catalanista, al temps que subvenciona el secessionisme de Lo Rat Penat, és tan legítim o il·legítim com que el PSOE ho fera. Aquesta vegada ho ha fet el PP. Ha ruixat en un test que, en el repartiment de papers de la segona restauració monàrquica, li corresponia al PSOE. Els prepolítics d’un costat i els corifeus de l’altre han reaccionat. Per a nosaltres tan monàrquics i espanyols són els uns com els altres. Que respecten si més no, en la seua baralla bipartidista, la memòria dels nostres.