Els fonaments de la Constitució per Víctor Baeta i Subias La Monarquia restaurada per Franco i la Constitució de 1978, que pretén legitimar-la, són les institucions que fonamenten l'actual estat de dret. Ara fa cinc anys qualsevol manifestació a favor de la possibilitat de modificar la Constitució en una línia d’aprofundiment democràtic (forma d’estat i dret d'autodeterminació) trobava d'immediat la reacció -amb l'acusació de ser propostes desestabilitzadores - d'aquells que la van dictar i també d'aquells que es van prestar a representar el teatre de l'anomenat consens, d’allò que va ser, veritablement, una empassada, sota l'extorsió de l'aparell militar franquista. Ara fa cinc anys, quan feia més de vint anys de la instauració de la segona restauració monàrquica, ens preguntaven si estaven ja en condicions de saber si es podia denunciar obertament la situació o si l'anomenat "bloc constitucional" continuaria fent-nos voler creure la fal·làcia de la legitimització democràtica de l'actual estat de dret o, allò que encara és pitjor, la mentida d'afirmar que podíem cabre tots en aquesta monarquia i que el contingut de la Constitució era realment demòcrata. Això ho escrivia fa cinc anys. Rellegint el meu article de llavors he de reconèixer que aquest ja no el podria signar-lo tal com ho vaig escriure. Les coses ara han canviat. Després del Pla Ibarretxe, unit amb la falta de morts per part d’ETA des de fa dos anys, d’un costat i de l’altre per la proposta d’Estatut d’Autonomia de Catalunya, el cert és que una part del “bloc constitucional” del 1978 sembla que torna a replantejar-se el tema. Recordem però en aquests esperançadors moments allò que ha fonamentat aquesta Constitució i com un continu “consens” ha fet possible el seu manteniment. Des del mateix sistema s'havia acceptat que el procés va ser "singular, sui generis i heterodox" (P.Lucas Verdú:La singuralidad del proceso constituyente español. Centro de Estudios Constitucionales, Madrid, 1978 i J.Ferrando Badia: Teoría de la instauración monárquica en España. IEP, Madrid, 1975). "Singular" en la mesura que no existeix una ruptura legal i per la presència "dels poders fàctics que han conservat intacte el seu poder"; "sui generis", "per la disminució (absència diríem nosaltres) del poder constituent en la seua qualificació de sobirà i originari"; i "heterodox", "per no seguir els cànons tradicionals de la dogmàtica democràtica constitucional" és a dir per l'absència d'un govern provisional encarregat d'organitzar la transició pacífica del règim anterior al nou; la inexistència d'una Assemblea unicameral encarregada de redactar la Constitució, la qual va ser substituïda per una Ponència reduïda on faltaven el PSP, tots els grups bascs i els partits catalans republicans i sobiranistes; i, finalment, l'absència d'una convocatòria feta per part dels "constituents" en aquest sentit. Però també des del sistema, es volia justificar l'empassada al dir que si bé, en origen, va faltar un veritable procés democràtic, aquest va anar adquirint aquesta condició amb l'anomenat consens i pels objectius que es van marcar. Lucas Verdú ve a dir: "la irregularitat o heterodòxia del procés constituent espanyol pot jutjar-se segons els resultats als que arribe (...) La gènesi de la imminent Constitució ha sigut heterodoxa; els seus efectes, si aconsegueix consens i duració, ortodoxes". Es a dir la fonamentació de l'empassada del 78 obliga el manteniment continu del consens per part del "bloc constitucional" i al manteniment del seu silenci per a fer-la "ortodoxa", malgrat que el sistema no permet el ple reconeixement de la pluralitat nacional de l'Estat i nega el dret d'autodeterminació de les nacions no castellanes; no permet una possible opció federal entre comunitats, ni contempla la igualtat jurídica de les llengües de l'Estat; per no parlar dels altres dos temes que van ser imposats: la monarquia i el model social de societat. Caldria al respecte llegir allò que Jordi Solé Tura va escriure (Nacionalidades y nacionalismos en España. Alianza Editorial , pàgines 99 i 100) - en la seua qualitat de president de la ponència constitucional - de com va rebre el paper escrit a mà, provenint de la Moncloa, on se l’instava redactar l’article 2 de la Constitució amb l’ordre que no mogués “ni una coma”, doncs aquell era el text literal de l’acord pres per “los sectores consultados”. Per a que ara ens vingueren fa uns anys Aznar amb allò de “no agafar avantatges sota l’amenaça de la violència” o de "cap acord polític sota la pressió de l'extorsió". Però amb tot, allò més inquietant, encara avui, per la seua condició d'autèntic xantatge, paralitzador d'iniciatives i autèntica prova de l'estat de dret vigilat i tutelat, en el que vivim, és el manteniment, en el text constitucional redactat en 1978, de l'article que atribueix a les forces armades la defensa de la "integritat territorial i l'ordenament constitucional". Article que en l’any 1998, quan jo escrivia aquest escrit, encara se'ns presentava esgarrifós després de conèixer els punts de vista del fiscal en cap Fungairiño sobre els cops d'estat en Xile i Argentina. Ara , després de més de vint-i-cinc anys de la Constitució sorgida, dictada, tutelada i vigilada pels hereus del franquisme, el problema ja no és sols nostre, dels nacionalistes perifèrics, dels republicans i sobiranistes valencians, afecta també al conjunt de tots els demòcrates de l'Estat espanyol. I és ara -quan els hereus del franquisme sembla que ja comencen a no comptar amb el “consens” per part dels hereus dels González, Carrillo i Pujol- quan una nova transició s’albira en l’horitzó. València, 6 desembre 2005 Víctor Baeta i Subias, president de l’ACR Constantí Llombart