Document per al Congrés per la Sobirania dels Països Catalans a celebrar a finals de febrer 2005 Bases teòriques per a desenvolupar una estratègia per arribar a la unió política dels Països de Llengua Catalana [PLC]: Catalunya, País Valencià, Illes Balears i Rosselló. 0. Objectius La tesi que volem exposar en aquest escrit és que del pensament teòric d’Enric Prat de la Riba (1870-1917) [PR], i de la seua concepció de “nació natural”, que ens porta al seu Nacionalisme Integral, s’han derivat actuacions, o manca d’actuacions, en l’acció política del nacionalisme en els PLC que han dificultat, i encara dificulten, la consecució de la unió política dels mateixos. Al mateix temps volem plantejar una estratègia / proposta per assolir la independència de l’Estat espanyol i la unió política dels PLC en la què, els diversos territoris que composen els PLC, han de sentir-se lliures perquè la proposta que fem inclou la defensa de la sobirania de cada territori per decidir la lliure unió. Sense la llibertat de les parts no hi haurà unió política dels PLC. Però amb aquesta proposta, de defensa de les sobiranies dels distints territoris dels PLC, a més de ser condició necessària per fer possible la unió, el que fa és qüestionar en primer lloc el subjecte de sobirania imposat per l’Estat espanyol: l'anomenat "pueblo español"; imposició què és la que cal superar prèviament a qualsevol altre plantejament. És en aquest sentit que, en el cas valencià, els partidaris de la unió política dels PLC deuríem de ser els més valencianistes, el més ferms defensors de la sobirania valenciana, per a entrar així en conflicte, en conseqüència i en primer lloc, amb l’Estat espanyol. L’objectiu seria, al País Valencià, capgirar els canons cap a Madrid, causa de la falta de sobirania dels valencians, però també dels catalans i dels Illencs. Aquesta estratègia caldria que fóra acceptada pel conjunt de forces sobiranistes, nacionalistes i independentistes de tots els territoris. Per a desenvolupar aquestes tesis utilitzarem i exposarem arguments d’Antoni Rovira i Virgili (1882- 1949) [RV], del corrent liberal-democràtic i d’esquerres del catalanisme. 1.Sobre el terme “nació” En l’estratègia per a la consecució de la unitat política dels PLC no trobem escaient utilitzar el terme “nació” per raons que al llarg de l’escrit pensem quedaran exposades, però com pot ser inevitable, a hores d’ara, prescindir-ne d’ell, acceptem la definició de “Nació” de Pasquale Stanislao Mancini i que Rovira i Virgili recull en els seus escrits. Per a ells una nació o una nacionalitat és: “Una comunitat d'homes, aplegats en vida comuna per la unitat del territori, d'origen de costums i de llengua, TENINT CONSCIÈNCIA D'AQUESTA COMUNITAT" Compartim amb RV la importància que aquest dóna a la consciència de la pròpia personalitat i de la voluntat per mantenir-la fins al punt d'escriure: "Basta que un poble se senti nació perquè ho sigui. Sentint-s'ho, ho és. I, si cal, ho és, àdhuc contra la Història, i contra la raça, i contra les teories, i contra la geografia i tot" [Capítol VI “Elements de la nació” del llibre “El principi de la nacionalitats”.1932] I amb RV, també compartim que quan la consciència existeix, l'afirmació del fet nacional necessita, ultra la consciència (fet intern): "un factor transcendent, susceptible de manifestació exterior; i aquest és la voluntat" Així doncs, per a RV, el concepte de nació comprèn dues categories d’elements, els “naturals” o objectius: territori, història, llengua, dret, costums, cultura..., i els “polítics” o subjectius: la consciència i la voluntat. Quan, en el cas valencià, la consciència de pertànyer a la “nació catalana” és mínima, fins i tot es podria dir el mateix respecte als que defensen la “nació valenciana”, o pitjor encara quan l’acceptació en amples sectors és a “la nació espanyola” i, en conseqüència, manca “la voluntat” de deixar-la, incidir únicament en els aspectes “naturals” de la nostra catalanitat i no afrontar o menysprear els “polítics” per ‘deixar de ser cada vegada més espanyols’ ho considerem un errada que ens ha portat a l’atzucac actual al País Valencià. 2. Les bases teòriques del discurs 2.1 Rovira i Virgili [RV] analitza Prat de la Riba [PR] Entre el 10 d’abril i el 19 de juny de 1912, RV, escrivia sis articles en la “Revista de Catalunya” en els quals procedia a una revisió dels fonaments científics i doctrinals del nacionalisme català i que tenien en PR el seu màxim exponent. En el primer, d’aquests sis articles, plantejava: “Creiem arribada l’ocasió de revisar els fonaments científics del nostre moviment patriòtic, de procedir a la renovació doctrinal del Nacionalisme. En nom d’aquest, corren encara per aquí una pila de monedes falses, de teories ja arraconades per l’estudi dels fets nacionals i socials. I és necessari retirar-les de la circulació. El sentit arcaic que un temps havia tingut el catalanisme, en ésser esbandit venturosament de l’actuació política, s’ha refugiat en el cos de doctrina nacionalista, arca rònega, feixuga i tancada, que cal espanyar i orejar” Anys després Rovira i Virgili (RV) poliria en La Publicitat (01-08-1923) aquestes afirmacions dient: “En l’ideari polític de l’autor de La Nacionalitat Catalana [PR] hi ha afirmacions fonamentals que han d’ésser acceptades igualment per tots els patriotes catalans, i d’altres que no sols poden ésser discutides, sinó que avui, davant la dura lliçó dels fets, han d’ésser netament rebutjades” I en l’agost de 1928 a La Publicitat RV resumia el sentit de la seua obra així: “Per una banda, una correcció del federalisme pimargallià i, per una altra banda, una correcció del positivisme biològic de Prat de la Riba” Però cal dir que les ‘correccions’ als dos pensadors no eren, per part de RV, equiparables. Mentre a Pi i Margall la crítica era una constatació de deficiències o mancances, les crítiques a PR afectaven el moll de les tesis pratianes. 2.2. Crítica de RV al principi “a cada nació un estat” de PR Al principi “doctrinal”, el moll de la tesi de PR, del seu Nacionalisme Integral, que diu: “a cada nació un Estat” RV l’analitza en el primer dels seus articles (Revista de Catalunya 10.IV.1912) i escriu: “Segons el nacionalisme d’en Prat, s’ha d’unir tot allò que és una mateixa nacionalitat i s’ha de separar federant-ho o no després, tot allò que forma nacionalitats diverses. Aquest és el criteri. El mal està que la seva estricta aplicació és impossible. La realitat, en nombrosos casos, s’hi revoltaria. (...) La fórmula “a cada nació un Estat”, tan simple i lògica teòricament, ens duria en la pràctica a solucions desgavellades o inadmissibles (...) Fixem-nos, en primer lloc, que per a tot intent de reconstitució de les nacions que respongui a un criteri d’autonomia cal comptar amb els sentiments, amb l’estat d’esperit, amb la voluntat dels pobles. L’essencial és que desaparegui l’opressió de l’unitarisme, el règim de dominadors i dominats. L’aplegament dels agrupaments humans en tants Estats independents o autònoms com nacionalitats hi hagi és ja un altre aspecte del problema; no és essencial, no porta pressa. Barrejar les dues qüestions equival a complicar-les i dificultar-les greument. Perquè es pot donar el cas —i ineludiblement es donaria— que algunes parts de la nacionalitat natural, per raons múltiples i variades no s’avinguessin a confondre’s en el conjunt de l’Estat únic nacional i volguessin formar un Estat a part, ja sigui amb autonomia federal, ja amb completa independència (...) El criteri pannacionalista no podria triomfar en la pau de la llibertat, sinó que exigiria l’ús dels procediments de coacció i de força emprats pels conqueridors. En nom del nacionalisme, els exercits del Kàiser haurien d’envair els cantons suïssos del nord i les terres germàniques d’Àustria (...)” RV, que considerava aquesta fórmula “impracticable”, ens proposa una altra que entenia com “menys categòrica, menys precisa, menys rotunda” que la de PR però “molt més pràctica, molt més humana i molt més liberal”, la que ell anomenà Nacionalisme Federatiu. En el seu quart article RV deia: “Cada nacionalitat, o cada fragment distint d’una nacionalitat, o cada poble amb voluntat d’ésser lliure (sigui o no sigui una nacionalitat perfectament classificada com a tal), té el dret a constituir un Estat, podent aplegar-se amb altres en la forma que li plagi o que convingui a cada cas” 2.3 Crítica de RV a la “nació natural” de PR RV, en constatar la inviabilitat d’aplicar el Nacionalisme Integral de “a cada nació un estat” esbrinava l’error teòric que hi havia darrera d’aquesta proposta. Per a RV no era un altre que el concepte de “nació natural” de PR. “L’error de molts nacionalistes —deia RV en el segon del seus articles—està en creure, com repetidament afirmen, que la naturalesa ja ens dóna fetes les nacionalitats. Error formidable! (...) no s’ha de creure que la naturalesa produeixi nacionalitats a la manera com donen flors les plantes. (...) la majoria de les vegades els elements naturals no coincideixen, no porten a una solució única, indiscutible” I en el capítol VIII: “Els elements naturals i la voluntat” del llibre “El principi de les nacionalitats” 1932, RV diu: “(...) durant el segle XIX [i fins el XXI afegim nosaltres] ha predominat en certs moviments nacionalistes i en les doctrines que els han sostingut la teoria dita de les nacionalitats naturals. Segons aquesta teoria, la nacionalitat l’ha feta Déu o la natura; no cal sinó reconèixer-la i atorgar-li els drets que li pertoquen. Els elements naturals són els únics presos en compte. La seva feblesa Formulada així, la teoria de les nacionalitats és falsa. No resisteix el més lleu debat. (...) L’error neix de creure que la natura ja ens dona fetes les nacionalitats (...) Precisament aquells qui volen basar llurs teories en la realitat natural són els qui demostren un més gros desconeixement d’aquesta realitat (...)” A l’afirmació de PR que, malgrat reconèixer aquesta divergència dels elements dits “naturals”, la dóna per resolta quan PR diu: “(...) La idea de nacionalitat ve a ésser la flor de tota aquesta elaboració científica. Cada un dels grans corrents examinats porta un element; no hem de fer més que agrupar-los en una unitat sistemàtica, i tindrem la fórmula ideològica de la nacionalitat” Així de simple i així de senzill. RV, fent referència al llibre La raça eslava, escrita pel professor de la Universitat de Praga Lubor Niederler, li contesta a PR en el tercer article d’aquesta manera: “(..) n’hi ha prou amb llegir les dues-centes pàgines ... per a veure lamentablement enfonsada i feta trossos la teoria de les nacions naturals . Un cop d’ull al mapa etnogràfic ja fa trontollar els doctrinarismes i les fórmules ideològiques i pràctiques del vell nacionalisme català. Aqueix mapa, en efecte, ofereix a la vista — i encara només l’ofereix a grosso modo — el mosaic complicadíssim dels pobles del centre i de l’est d’Europa. Les races i les nacionalitats estan barrejades; llurs límits geogràfics són incerts i borrosos; grans i petites clapes d’unes races i nacionalitats envaeixen i trenquen el territori dels altres. El color torrat d’Eslovàquia, situada al nord de l’imperi austro-hongarès, taca amb clapes considerables el territori hongarès, arribant una d’elles fins a tocar, al sud, el color morat de Croàcia i la Sèrbia. Aquest color morat, al seu torn, puja també amb ses clapes cap amunt, i en una bona part de l’Austria-Hongria està marcat amb ratlles que alternen amb el blanc de l’Hongria el qual vol dir que en aquelles regions els serbo-croates i els hongaresos estan barrejats, confosos. L’alternança de ratlles la trobeu en moltes altres bandes del mapa, a dalt i a baix, a la dreta i a l’esquerra. Si el mapa fos més gros i hi estiguessin detallades totes les clapes, puntes i barreges de que l’autor parla en el text del llibre, l’entrellaçament inextricable dels colors ens causaria pampallugues i rodaments de cap. Ara digueu, davant d’això, que la naturalesa ja ens dona fetes -com sortides d’un motlle- les nacionalitats. I digueu, després, que hi ha d’haver un Estat distint , exclusiu per a cada nació natural!” 2.4 Defensa de la voluntat popular en la construcció de la nació Però on Rovira i Virgili se’ns apareix definitivament com el teòric del catalanisme que els partidaris d’uns PLC units políticament, lliurement units, i el valencianisme polític necessitem per no despenjar-nos —per la via dels fets no desitjats i dels “doctrinarismes”, ideològics i “organitzatius” que ens neutralitzen—, del Pi de les Tres Branques, és quan en el seu article cinquè a la Revista de Catalunya (22-05-1912) comença dient: “Convé remarcar una importantíssima conseqüència de l’anteriorment exposat. És evident que el nacionalisme doctrinari, en vincular el dret de tenir Estat propi, o llibertat autonòmica, en les nacionalitats naturals, l’ha de negar lògicament als grups que no constitueixen una nacionalitat natural, i per tant, a les regions, a les veritables regions, o sigui a les varietats regionals d’una nacionalitat. Així tenim que aquest nacionalisme és contrari a la plena autonomia de les regions: tot al més, permet a aquestes una més o menys ampla descentralització administrativa. Aquest nacionalisme —oh paradoxa!— és unitari [i “centralista” afegiríem nosaltres]. Sols una terminologia equívoca pot fer compatible el nacionalisme integral i el regionalisme autonomista.” Caldria recordar al respecte que Prat de la Riba , per bé que rebutgés el qualificatiu de federalista , propugnà una federació de Catalunya amb els altres pobles ibèrics sota un règim que —fidel a la consigna de la Lliga respecte a l’accidentalitat de les formes de govern — tant podia ésser monàrquic com republicà. Fins i tot es pronuncià a favor d’un difús supranacionalisme llatí que anomenà imperialisme (l’entesa de tots els pobles compresos “entre Lisboa i el Roine”) . [Tret de GEC] I quan PR, en “La Nacionalitat Catalana”, escriu: “Principi elemental de tota classificació és unir el semblant, separar el diferent, i quan hi ha diferents gradacions de semblances i de diferències han de correspondre-hi gradacions de classificació (...)” RV li respon a la Revista de Catalunya el 22.V. 1912 : “(...) Als pobles no pot imposar-se’ls divisions i classificacions, per científiques que siguin. La voluntat popular i la força de determinades circumstàncies socials, demana un ample marge de llibertat i d’arbitri en l’aplicació de les teories. Per a delimitar, mitjançant els criteris naturals, les quatre nacionalitats ibèriques susdites tindríem una feina àrdua i nous problemes es plantejarien. Però la dificultat més forta la trobaríem de la voluntat humana. València, Mallorca són Catalunya, jo també ho crec. Més si haguéssim de crear l’Estat català, de segur que, per ara i tant, ni València ni Mallorca voldrien ésser-hi; demanarien cada una formar un Estat particular. I no hi hauria més remei que avenir-s’hi. Al cap i a l’últim, per a formar part veritablement d’una nacionalitat, no hi ha prou amb ésser-ne; cal sentir-se’n, i que el sentiment de la nacionalitat engendri el voler o el consentiment de formar-ne part; els mallorquins i els valencians, sobretot per la llengua, són catalans; però no se’n senten i no admeten gaire la unitat pancatalana. Una cosa semblant succeiria, probablement, amb Aragó, o amb Extremadura, o amb Andalusia respecte a Castella (...) De manera que, si es fes la federació ibèrica, no tindríem els quatre Estats, sinó sis, o vuit, o deu, encara que no arribéssim als tretze o catorze del vell federalisme espanyol. I així veuríem una altra vegada el cas d’una pluralitat d’Estats d’una nacionalitat mateixa, pluralitat que representa el fracàs de la teoria nacionalista integral. Aquest és el cas de tots, absolutament de tots els Estats federals. En Prat de la Riba esmenta els casos de l’Alemanya i els Estats Units, decantant-se a creure que la federació d’Estats diferents d’una mateixa nacionalitat és un pont o una bastida per anar a la unió nacionalista. Això serà més o menys cert; però es pot admetre com a hipòtesi. Ara bé: aquest pont, aquesta bastida dels Estats Units i de la Confederació germànica, per què no podem aplicar-los, en la federació espanyola o en la ibèrica, a les diverses nacionalitats peninsulars? “ Però RV colla més la defensa de la “voluntat” popular front a la “natura” quan, en el capítol VIII: “Els elements naturals i la voluntat” del llibre “El principi de les nacionalitats” 1932, diu: “Pot succeir, però, que la voluntat d’un poble es manifesti en un sentit innegablement contrari a les raons ètniques, lingüístiques, històriques, etc. Ah!, és que aquell poble no tindrà amor a la seua personalitat, o bé que dins la seva ànima s’ha fet una vida nova, deslligada de les velles rels de la natura; cosa aquesta, que al capdavall no és impossible. En cas de conflicte entre la natura i la voluntat, el nostre nacionalisme i sobre tot el nostre liberalisme ens posen, sense vacil·lacions, al costat de la voluntat humana” I tot seguit RV cita al professor italià Eduardo Cimbali quan escriu en Della necessita di un nuovo Diritto internazionale conforme allo spirito dei nuovi tempi e della vera civiltà. Roma 1904: “La teoria de la nacionalitat —escriu Cimbali— , que sota les aparences de llibertat i de progrés sol amagar un pur dret de conquesta ha d’ésser rebutjada. L’única manera legítima de constituir-se els Estats és la voluntat dels pobles que els componen. Si la voluntat i la nacionalitat concorden, perfectament; si no, ha de prevaler la voluntat” I a continuació RV, després d’aquesta cita de Cimbali, afegeix: “ I això no lesiona pas el principi nacionalista. El poble que no estima la seva personalitat, que no té l’anhel de reivindicar-la, que té apagada la flama de l’ideal nacional, és, per al nacionalisme, un cos sense vida. El nacionalisme afirma el dret dels pobles vius i desperts i deixa de banda els pobles morts i catalèptics. Cal advertir, però, que ni la catalèpsia ni la mort són sempre definitives en els pobles. Els pobles morts poden ressuscitar; els pobles adormits poden despertar-se. En el moment de ressuscitar i despertar-se comença el dret nacional dels pobles. Els pobles morts i els dorments no tenen aquest dret (...)” I RV trau aquesta conseqüència: “(...) No podem dir que un Estat nacional té dret a annexionar-se una regió o comarca de la seva mateixa nacionalitat. El principi ha d’ésser considerat des d’un altre punt de mira, i la seva fórmula ha de girar-se així: un país, una comarca, una regió, tenen dret a unir-se a l’Estat de la seva nacionalitat si aquest s’hi avé (...)” Pensem que cal concloure aquest punt dient que l’obra, ideològica i política, d’Antoni Rovira i Virgili va estar allunyada d’un tancament dogmàtic i recollint les seues paraules en 1931 del seu llibre “Catalunya i la República” acabem: “He format les meves idees en la reflexió i l’estudi, i les he corregides davant la realitat i la història (...) Jo crec que els idearis polítics han d’estar subjectes al treball d’assimilació i desassimilació, que és el senyal de les coses vives” 3. L’estratègia que proposem als partidaris de la unió política dels Països de Llengua Catalana Els partidaris de la unió política dels PLC no podem obviar que el conjunt d’aquests territoris —amb una, encara que formal, personalitat jurídica pròpia en el cas del País Valencià, Catalunya i les Illes— no tenen capacitat per unir-se, ni tan sols tenen reconeguda la seua sobirania, què està supeditada a la del “pueblo español”. Cal primer que unes majories sobiranistes guanyem els respectius parlaments d’aquests territoris per assolir la sobirania política, de cadascun d’ells, per decidir lliurement, en processos constituents propis, des de la seua independència, les seus dependències. Aquest és l’objectiu. No veiem un altre camí. Si algú té una altra proposta que ho explicite. Els partidaris de la unió política dels PLC tenim dret a saber-la per valorar-la i després poder, o si més no intentar, coordinar-nos per portar-la a terme. 3.1 Cal definir els subjectes de sobirania Com hem dit al començament del document defensem una proposta-estratègia, per assolir la independència de l’Estat espanyol i la unió política dels distints territoris dels PLC, en la què aquests es senten lliures per decidir i no pressionats per la dita proposta. És en aquest sentit que els partidaris de la unió política dels PLC han d’incloure, en la seua proposta-estratègia, la defensa de la sobirania de cada u dels territoris per decidir la lliure unió. Amb aquest plantejament, de defensa de les sobiranies dels distints territoris dels PLC, el problema que sorgeix de bestreta no és la unió, sí o no, de cada territori amb la resta dels PLC, allò que es planteja en primer lloc, com a problema a resoldre, és la falta de sobirania plena, la falta de llibertat per a decidir autònomament, tan dels valencians, com dels catalans, com dels illencs, com dels rossellonesos. Amb aquesta proposta es qüestiona en primer lloc el subjecte de sobirania. En el cas valencià: no són els valencians els que poden decidir, és l’anomenat “pueblo español”, imposat per l’Estat espanyol, el que decideix pels valencians. Aquesta imposició és la que caldria superar prèviament a qualsevol altre plantejament. La qüestió prèvia a plantejar a qualsevol altra seria: o valencians o espanyols, o llibertat valenciana per a disposar o ocupació espanyola per acatar, o lliures o dominats. Aquesta és la contradicció prèvia a resoldre, no una altra. Per als valencians i per a la resta dels territoris. 3.2 La proposta al País Valencià Al País Valencià els partits o organitzacions catalanes, de “nació catalana”, (ERC, PSAN, MDT, CUP, OSAN, COS, Maulets...); els partits o organitzacions valencianes anomenades “catalanistes”, (Bloc, Intersindical Valenciana, ACPV, alguns Verds, CCOO...); les organitzacions valencianes “acatalanistes” (CGT, altres Verds,..); les valencianes de “nació valenciana” (ENV, valencianisme.com...); les organitzacions valencianes de l’Espanya federal que en els seus programes contemplen el dret d’autodeterminació (EUPV, PCPE, OCPV, IR,...) i tothom que defense la sobirania del poble valencià, caldria proposar-los la discussió i posterior acceptació/defensa de la següent proposta, de caire democràtic, que contempla la formació d’un front sobiranista, titulat: ”Per la sobirania del poble valencià i la seua plasmació legal: la Constitució Valenciana i la República Valenciana” i que a continuació reproduïm: ||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||| Per la sobirania del poble valencià i la seua plasmació legal: la Constitució valenciana i la República valenciana. Per la sobirania del poble valencià Els valencians i valencianes que no acceptem l'anomenada "nació espanyola" com la nostra nació, ni la seua Constitució, ni el seu subjecte de sobirania i aspirem a una societat valenciana lliure, democràtica i sobirana per a decidir allò que millor ens convinga, volem plantejar aquesta aspiració, obertament i en el temps, als nostres conciutadans del País Valencià per a fer-la, en un futur, majoritària i expressió de la voluntat general. Que el poble valencià siga el nostre i únic subjecte de sobirania significa que els valencians puguem exercir les facultats, aquelles que decidim que ens donem a nosaltres mateixos, amb llibertat i amb autoritat completes, sense intervenció ni control d'organismes exteriors. És en aquest sentit que els sobiranistes valencians proclamem, com a objectiu polític, que el País Valencià, el poble valencià, ha de donar-se lliurement la seua llei de lleis: la Constitució valenciana. La Constitució valenciana: plasmació legal de la sobirania La Constitució valenciana, que nosaltres, valencians i valencianes sobiranistes, volem lliure, igualitària i solidària, ha de ser la llei per damunt la qual no pot haver-ne una altra, i a la qual sols hem de ser lleials, llei que només pot ser referendada pel poble valencià sobirà. Decidir lliurement el nostre futur i les nostres dependències Des dels distints partits ens plantegen als valencians noves i legítimes propostes d'articulació territorials. D'un costat amb els territoris que compartim la mateixa llengua, és a dir, amb Catalunya i les Illes Balears. D'altre costat els republicans espanyols, amb la proposta que ens fan, d'una "Espanya federal". Finalment la d'una Europa unida. La Constitució valenciana que propugnem ha de deixar oberta, a partir de la nostra sobirania, la concreció d’aquestes relacions o de qualsevol altra. Els pactes del poble valencià sobirà amb aquests àmbits, ja siga els Països Catalans, l’Estat espanyol o la Unió Europea, seran acords que sempre estaran legalment per sota del pacte que entre nosaltres els valencians ens haurem donat lliurement i sobiranament amb la nostra Constitució valenciana. Per als sobiranistes valencians és fonamental l'assoliment de la sobirania del poble valencià amb l'aprovació de la Constitució valenciana perquè entenem que hem de ser nosaltres, i no altres, els qui hem de decidir sobre el nostre futur i sobre tot allò que ens afecte. Sense aquest assoliment de la plena sobirania dels valencians, ara, adés o en el futur, qualsevol acord del parlament espanyol el contemplem com fet al marge del poble valencià i, en conseqüència, imposat per un subjecte de sobirania aliè al nostre. La República valenciana La proposta de Constitució valenciana que plantegem, la carta magna dels valencians amb sobirania plena, contempla el País Valencià com una República valenciana de treballadors de tota mena que s'organitza en règim de llibertat, igualtat i fraternitat. Però, aquest reconeixement de facto, de la plena sobirania dels valencians que volem plasmar en la Constitució i la República valencianes, sols podrà ser possible si les forces sobiranistes i republicanes, elegides democràticament, són majoria al País Valencià i s'organitzen en el nostre parlament com a Corts Constituents per a proclamar aquest nou marc polític. Aquesta és la proposta que els sobiranistes valencians fem perquè esdevinguem plenament sobirans per a decidir allò que millor ens convé. Pel front / convenció sobiranista Som conscients que aquest objectiu se'ns presenta, a hores d'ara, fora de tota expectativa; com inabastable. Però aquesta és la nostra voluntat política a la que cap coacció es farà renunciar i que entenem possible perquè una majoria de valencians i valencianes ho percebran com útil i necessari cara al futur. Ni cal dir que és una tasca que ultrapassa la responsabilitat d'un sol partit. Per això fem des d'ací una crida a totes les persones, forces sobiranistes i republicanes del País Valencià, tant partits polítics com sindicats i col·lectius socials, perquè comencem a treballar ensems en aquest projecte, units en un front / convenció sobiranista, per tal de dotar el nostre país d'un nou marc jurídic que ens permeta deixar de ser un país —si més no percebut pels sobiranistes què avui som— militarment ocupat, econòmicament espoliat, ecològicament agredit, culturalment bandejat i políticament sotmès. [Per la] Convenció sobiranista per la República valenciana |||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||| Aquesta proposta deuria ser abanderada i promoguda, en primera instància, per tots aquells que no accepten el “pueblo español” com subjecte de sobirania per als valencians. En aquest sentit les organitzacions catalanes al País Valencià: ERC, PSAN, MDT, CUP, OSAN, COS, TiL, Maulets... tenen una gran responsabilitat, perquè sense renunciar de cap manera als seus idearis polítics, caldria que feren seua aquesta estratègia de sobirania dels territoris per accedir a la unió política dels PLC, doncs són precisament aquestes organitzacions d’esquerres els màxims exponents als PLC de la concepció de “nació natural” del, paradoxalment, conservador Prat de la Riba; concepció, la qual, hem intentat demostrar, ens ha portat a un atzucac, i ens hi continuarà portant si no superem l’escull. País Valencià, a dos dies de gener del 2005 Víctor Baeta i Subias Josep Alamar i Jarque Joan Baptiste Molla i Fenollosa Àngels Alamar i Jarque Josep Vicent Bergón i Garcia Antoni Rovira i Gonzàlez Josep Algarra i Donet membres de l’ACR Constantí Llombart Per contactar amb nosaltres i fer suggeriments apartat de correus 12096 - 46020 València cllombart@xarxaneta.org www.llibertat.com/cllombart tel 650 537 213