8-XII-2004 VINATEA S’ha encetat darrerament una certa polèmica entorn de la figura de Francesc de Vinatea, aquell morellà conseller municipal de la ciutat de València que gosà plantar-li cara al mateix rei i va evitar, a l’any 1332, que Alfons II de València, III de Catalunya i IV d’Aragó, (Nàpols 1299- Barcelona 1336) dit el Benigne, a instàncies de la seua muller, Elionor de Castella, desmembrés el Regne de València en fer-li donació perpètua al seu fill Ferran de les millors viles valencianes, Morella, Xàtiva, Alzira,. Morvedre, Castelló, Borriana, Alacant, Novelda, Elx, Oriola i Guardamar. Cal dir que l’erosió del patrimoni reial a favor de la noblesa reduïa la representativitat i la força de l’estament ciutadà. Una donació d’aquesta mena equivalia a la desvertebració del Regne i a la seua gairebé senyorialització. Però segons sembla, l’esmentat Vinatea va sorprendre la seua muller amb el seu escuder i els va matar tots dos. I aquest fet, ara descobert o almenys posat de relleu, ha estat objecte per part d’Esquerra Unida d’una demanda oficial de retirar la seua estàtua de l’entrada de les Corts, amb la consegüent pèrdua d’honors del citat personatge. Cal assenyalar que també el Grup Socialista, tot i les seues discrepàncies internes al respecte, s’ha sumat inicialment a la proposta. Doncs bé, malgrat considerar aquest fet com a trencadís i per tant inexcusable, com ho és en síntesi qualsevol assassinat siga aquest del tipus que siga, des de l’Associació Constantí Llombart, trobem que els fets cal situar-los al seu just context temporal. Si es pretén retirar l’estàtua de Vinatea, amb la mateixa lògica, caldria retirar també els noms de la majoria de carrers i Gran Vies de la ciutat, posem per cas el Marques del Túria, que va ser un esclavista que es va enriquir amb la venda d’esclaus. I com aquest molts més que van utilitzar la violència i l’explotació. Tanmateix, Vinatea, més tard, hi seria assassinat a un carreró, per ordre d’una dona, la reina Elionor de Castella. És el cas que els valencians arrosseguem el tòpic de ser un poble moll —ja ho deia el Comte-Duc d’Olivares— i siga açò veritat o no, el ben cert és que no hem estat precisament, al llarg de la nostra història, sobrats d’herois arriscats capaços d’enfrontar-se al poder establert i les seues malifetes, com per a permetre’s el luxe de renunciar a ells. Així doncs, dins la visualització més o menys correcta de Vinatea que tots tenim, amb les seues llums i les seues ombres, nosaltres ens quedem amb les primeres. Sense l’acció de la ciutat de València que va assumir la defensa de la integritat del regne, amb la delegació que presidia el ciutadà Vinatea, tal vegada avui no tindríem la plasmació física de la sobirania del poble valencià, la nostra major institució: el parlament valencià. Josep Alamar i Jarque de l'associació Constantí Llombart